Гадяцька гімназія імені Олени Пчілки
Гадяцької районної ради Полтавської області
Козацький дух:
погляд через
століття
Збірка
творчих робіт
гімназистів

Гадяцька гімназія імені Олени Пчілки
Гадяцької районної ради Полтавської області
Козацький дух:
погляд через
століття
Збірка
творчих робіт
гімназистів
Гадяч - 2015

Козацький дух: погляд через століття . Збірка творчих робіт гімназистів / Аврамко Л.П., Вінцковська В.П., Шимка І.П., Бердник Т.М., Бутко В.В. - Гадяч: Гадяцька гімназія імені Олени Пчілки Гадяцької районної ради Полтавської області, - 2015. - 80 с.
Збірка творчих робіт гімназистів
«Козацький дух: погляд через століття» -
третя збірка, випущена у Гадяцькій гімназії
імені Олени Пчілки, яка присвячена темі війни…
Під загальною редакцією
заступника директора з навчально—методичної роботи
Гадяцької гімназії імені Олени Пчілки
Гадяцької районної ради Полтавської області
Бутко Валентини Володимирівни
Компютерна верстка - Толкачова Олена Олександрівна

ВСТУП
Збірка творчих робіт гімназистів «Козацький дух: погляд через століття» - третя збірка, випущена у Гадяцькій гімназії імені Олени Пчілки, яка присвячена темі війни… Попередні твори, які є свідченням патріотизму і громадянської свідомості учнів, розповідали про Другу світову війну та випускались до 60 і 65 річниці Перемоги у Великій Вітчизняній війні. Ще рік тому ніхто і уявити не міг, що ми станемо свідками ще однієї війни і що колись братній народ стане нашим ворогом…
Саме мистецтво – рушій подій. І тому у Гадяцькій гімназії відбулось відзначення Дня рідної мови, у рамках якого було вручено нагороди переможцям щорічного конкурсу творчих робіт «Моя країна – Україна». У цьому році гімназисти під керівництвом вчителів Аврамко Л.П., Вінцковської В.П., Шимки І.П., Бердник Т.М. та Бутко В.В. працювали над темою «Козацький дух: погляд через століття». У роботах учні виявили творчий підхід, креативність та громадянську позицію. Школярі через призму художніх образів розкрили проблеми сучасності. Це називається духом часу. У творах звучить любов до Батьківщини, побажання перемоги Україні, молитви за бійців, вірші про мужність воїнів АТО. Впевнена, що вони піднімуть бойовий і патріотичний дух українських військових, будуть їм моральною підтримкою. Дух козацтва – це не тільки дух свободи, але й дух солідарності української нації. Українці сьогодні є нащадками тих козаків, що воювали за нас! Не дамо заплямувати честь, гідність, історію та пам’ять української нації! Ми переможемо!
В.В. Бутко,
заступник директора
Гадяцької гімназії
імені Олени Пчілки з НМР

Як добре жити під мирним небом
Я громадянка та патріотка чудової країни - України. Мені подобається наша природа. Особливо влітку, коли відпочиваєш на річці або просто на природі. Люблю милуватися блакитним небом, яскравим сонцем, зеленими деревами та соковитою травою. Усе це надихає мене робити якісь гарні речі. Я не можу уявити нашу Україну в сірих кольорах… Коли на вулицях метушаться люди, перелякані від пострілів, коли у сім’ї забирають батька на війну, який може уже і не повернутися. Плач дітей, які прожили на світі ще зовсім мало, але зазналися тяжкого горя.
Я вважаю, що так не повинно бути. Всі ми маємо право на щасливе, мирне життя. Та, на жаль, є такі люди, яким байдуже те, що відчувають інші. Їм однаково, яких мук та страждань вони можуть завдати цілій державі. Зазвичай,такі люди зациклені лише на своїх інтересах, і думка інших їх не цікавить.
Як прикро, коли держави ворогують. На мою думку, війна – це найстрашніше, що може бути. Таке лихоліття – це втрата всього, що ти любив. Люди це розуміють, але чомусь продовжують вирішувати протиріччя саме в такий спосіб.
І я хочу оголосити велику подяку нашим героям, які борються за справедливість та мир у нашій Батьківщині. Ми повинні підтримувати їх в цей час і бути патріотами нашої держави. Люди, які не боячись зимних холодних ночей обороняють свій народ заслуговують на повагу. Серед них є ще зовсім юні, але вже такі хоробрі. Ось на кого наші покоління повинні рівнятися.
Але все ж таки, як би було добре, якби всі люди мали чесні та щирі серця, щоб ніхто навіть не знав, що таке «війна». Адже як добре жити під мирним небом…
Макаренко Анастасія,
учениця 10- Б класу
Молитва за солдата
Молюся... Я молюся за тебе, хлопче. І кожна мізерна людина в цьому величезному світі молиться за тебе, за твоїх братів. Ти пішов туди добровільно, пішов назустріч смерті, яка, наче колосся в степу, скошує життя ні в чому не винних людей. Вона така страшна, але не тобі. Ти один із тих, кому не байдужа доля моєї сім’ї, моїх рідних, мого світу. Я називаю світ моїм, адже ми пов’язані стрічкою життя, яка тримає нас усіх разом і мотивує захищати один одного.
Я молюся за тебе так, як молиться твоя мати. Ти ж не забуваєш про неї? Адже ця жінка виховала в тобі воїна, патріота та героя. Так, ти – герой! Я уявляю, як боляче тобі бачити тіла побратимів, які полягли під ноги наших ворогів. Коли встає сонце на небі, пам’ятай, що в ньому скупчилися мільйони посмішок іще живих людей, які вірять у тебе. Ти – надія, яка ніколи не згасне у наших серцях. Я молюся за тебе, і весь світ молиться зі мною. Ідучи в бій, ти несеш за собою крила, якими стала моя молитва.
Пам’ятаєш, коли ти був маленьким? Не забув ті вишневі сади та стежки, що вели до озера? Якщо ти згадуєш, то тобі є заради чого жити і воювати, адже кожен хоче, щоб його діти також це пам’ятали.
Можливо, моя молитва – це просто слова, але в них стільки любові, переживання та надії. А ще я хочу тобі подякувати за мирне небо над моєю головою, адже я знаю, що ви заради нас станете стіною і нікого не пустите в наш світ - світ любові та спокою.
Боже, дай їм сили, дай віру в перемогу, дай сенс життя тим, хто його втратив. Вони заслуговують на це. Вони – герої! Ти сам, Боже, знаєш, яка велика небезпека загрожує душам наших воїнів. Тому прошу тебе: збережи їхні життя, адже герої не вмирають!
Строкань Анжеліка,
учениця 10-Б класу
Лист солдату
Дорогий солдате!
Пишу, щоб якось підтримати в цей нелегкий для нас час.
Можливо, зовсім недавно я зустрічала тебе на вулицях свого міста, а вже зараз ти захищаєш свій народ на сході України. Ти – наш захисник, і я пишаюся цим!
Дякую за те, що оберігаєш наше життя. Ти наражаєш себе на небезпеку заради нашого майбутнього, заради нашого спокійного сну. Хочу побажати: залишайся таким же сміливим і ніколи не допускай думки про зраду Батьківщини, вірно служи рідному краю.
Ми також не залишаємося байдужі. Ми відсилаємо у зону АТО продукти харчування, одяг, плетемо маскувальні сітки, намагаємося морально підтримувати. Уся Україна вірить у кожного солдата. Приємно знати, що за нас заступаються мужні та сильні чоловіки, які не покидають Україну в такому стані.
Ми знаємо, що це справжня війна! І якби не ви, то ця війна була б уже на наших вулицях, у наших оселях…Ми щиро віримо, що зовсім скоро все це закінчиться і ви повернетесь живими та здоровими у свій рідний дім, де вас чекають і люблять матері, жінки, дочки та сини. Мені приємно знати, що на нашій землі є багато справжніх патріотів своєї Батьківщини.
Розумію, як вам зараз важко, але знайте, вся Україна разом з вами! Кожного дня для вас звучать молитви та слова підтримки.
Я дуже вдячна, що ви захищаєте нас, ризикуючи своїм життям у цей складний час. У наших серцях ви – вічні герої! Знаю, що війна дуже скоро скінчиться, усіх винних буде покарано і всі повернуться додому живими. Тільки вірте у себе, а ми також будемо вірити у вас зі ще більшою силою!
Ви – наші герої, і ми любимо вас. Дякуємо вам, солдати, що ви зараз знаходитесь на сході, оберігаєте незалежність та територіальну цілісність України. Ми віримо у вас! Ми дуже співчуваємо сім'ям загиблих. І сподіваємось, що всі інші солдати повернуться додому цілими і неушкодженими.
Україна переможе!!!
Гавриленко Олександра,
учениця 10-Б класу
Мрії збуваються
Давно відгрохотіли звуки «Градів».
Панує мир і спокій навкруги,
І лиш військовий стрій парадів
Нагадує, які були підступні вороги.
Та вибороли мир усім народом,
Бо в жилах в нас тече козацька кров,
І нездоланним є в нас прагнення свободи,
В душі є віра, і надія, і любов.
Тим воїнам, хто вижив – шану щиру,
Безмежну шану кладемо до ніг.
А в пам'ять тих, хто вмер заради миру -
Алеї пам’яті, зелені в сонце й в сніг.
Як світло завжди темряву долає,
Добро в сто крат сильніш від зла.
Так хай у світі кожен знає:
Ніхто Вкраїну не здола.
Котюк Любов,
учениця 10-Б класу
Герой
І він упав, прикрив собою трави, Своєю кров’ю землю напоїв… І він упав… упав зі словом: «Мамо! Прости мені, я вижить не зумів…»
Він був солдат… Але він був і сином… Для матері він щастям був останнім! І журавлі летять у небі клином Над сином, над солдатом у прощанні. А мати там, далеко за фронтами, Чекає сина, ставши на поріг. І прийде їй послання з журавлями, Що він – ГЕРОЙ, що він в бою поліг… І впаде мати з криком на порозі, Мов привид, божевільна і бліда. І пролуна відлунням на дорозі: «Будь проклята, будь проклята, ВІЙНА!» Таких історій на землі багато Й у пам’яті вони будуть віки. Так уклонімось низько всім солдатам, Які за нас в боях тих полягли!
Ізюменко Анастасія,
учениця 7-А класу
Я єсть народ, якого правди сила
ніким звойована ще не була
Я народилася в Україні. Це моя Батьківщина, яку я дуже люблю.
Моя рідна Україна, яких тільки випробувань не випало на твою долю, хто тільки не зазіхав на твоє багатство, красу, родючі землі, працелюбний народ.
Багатство України - це золоті пшеничні лани. На нашому прапорі є жовтий колір, який символізує безмежні лани пшениці. Другий колір на прапорі –блакитний, який символізує чисте небо України .
Багатостраждальна наша ненька Україна, яка вона велична, неповторна у своїй мальовничій красі. Доля рідної землі трагічна, весь час її шматували на частини і не знає вона спокою від лютих ворогів. Наш народ вів жорстокі бої з татаро – монголами, з поляками, також зазнавав зневагу від російських царів. Але українці гідно пережили всі випробування й здобули незалежність й свободу. Яскравим прикладом любові до рідної Батьківщини є Т.Г. Шевченко, який вірив, що «оживе добра слава, слава України», а також Іван Франко, Леся Українка, Олена Пчілка, Василь Симоненко та багато інших людей, хто любив рідну землю, хто вірив і боровся за її щастя.
Але на даний час на східній території нашої держави ведуться запеклі бої, де гинуть безневинні люди, проливається кров. Дуже багато українців залишаються без житла, втрачаючи все. На захист нашої Вітчизни піднялося багато людей, які жертвують найдорожчим - своїм життям, щоб ми з вами жили спокійно. Прості громадяни проявляють нескореність у боротьбі, героїзм і самовідданість. Бо українці – це козацькі нащадки славних запорожців, які пам’ятають героїчне минуле, подвиги своїх предків.
Я вірю, що знову настане щасливе життя, мир і спокій. Дуже хочеться, щоб росли щасливо діти, співали пташки, розквітали квіти, щоб над головою було синє небо і світило ясне сонце.
Хоменко Анна,
учениця 7-А класу
У нас немає права на забуття
Ви — гордість народу, ви — суть його й сіль, Ядро покоління і сила залізна, Вогнисте і щедре буяння весіль, Натхнення, цвітіння, опора Вітчизни. Ви дня золотого дзвінкі ковалі, Мислителі й воїни, зодчі й поети. Ви — щастя, ви — слава, ви — мир на землі, Ви — спокій Вітчизни, ви — доля планети!
Гафур Гулям, 1945 рік
Війна - найжахливіше слово, що асоціюється у свідомості людей з такими словами, як «кров», «сльози», «смерть» , «сирітство», «біль»… Скільки б не змінювалось поколінь на землі, вони повинні знати і пам’ятати що таке війна, яких мук і страждань вона завдала, скільки втрат зазнало людство... Війна розділяє сім’ї, забирає дітей у батьків, залишаючи їм тільки надію, що вони вернуться живими…
Ще якийсь рік тому ми, сучасна молодь, про жахи воєнного лихоліття дізнавалася зі спогадів ветеранів, книг та кінофільмів. Сьогодні це страшне слово лунає з вуст кожного українця. Моя рідна земля пережила чимало війн і нападів. Однією з найтрагічніших сторінок історії нашого народу були набіги турків і татар. Також не можна забути про боротьбу проти польських панів. Потім Перша світова, громадянська війна, а згодом і Велика Вітчизняна. Усі ми пам’ятаємо відвагу і доблесть наших співвітчизників, мільйони загублених життів, покладених на вівтар Перемоги.
І сьогодні наша багатостраждальна ненька Україна вмивається слізьми. Ще не загоїлися рани від кривавих подій на Майдані, а вже нові й нові життя забирає неоголошена війна на сході нашої Батьківщини. Я вважаю, що в цій ситуації у кожного свідомого українця немає права на вагання, забуття свого народу, мови, країни і своєї історії. Багато людей пішли добровольцями на неоголошену війну, чимало з них віддали найдорожче – життя. Сьогодні вся країна допомагає нашим захисникам і молиться за мир і перемогу.
Дорогі воїни-захисники! Я щиро вірю, що ви переможете ворогів і наша країна розквітне. Дуже дякую за те, що захищаєте нас і даєте можливість жити на мирній землі!
Бакута Арсен,
учень 8-А класу
Біля вічного вогню
Вічний вогонь - це вогонь, що палав у серцях захисників рідної землі, які віддали за наше сьогодення все, що могли, що мали, і найдорожче – своє життя.
Приходячи до вічного вогню, ми кладемо квіти і в скорботі стоїмо пониклі, з низько опущеною головою, віддаючи шану всім синам і донькам, що полягли на полі брані, захищаючи нас з вами від знедолення, поневолення, насильства в буремні часи війни.
Вічний вогонь – це вічна пам'ять, пошана, сум і гордість за наших героїв. Стоячи біля вічного вогню, ми згадуємо подвиги загиблих дідів і прадідів, які дали таку щасливу можливість жити нашим батькам і нам у мирі і злагоді на рідній та щасливій землі, в рідному краї, в нашій вільній і гордій державі. Ми ще діти, але все це розуміємо і відчуваємо.
Дуже прикро, дуже шкода, що і на наше покоління насунула хмара війни, поневолення, нещастя. Гноблять і роздирають на шмати Україну-неньку, прагнуть лишити нас щасливого життя, вільного життя.
Але наші діди, батьки і матері, брати і сестри за покликом совісті й серця стали на захист Батьківщини.
Багато з них полягли героями, але вони живі в наших серцях, вони не померли в нашій пам'яті.
Для них горить вічний вогонь, до якого всі ми: і малі, і старі - йдемо, щоб віддати свою шану, не стерти з пам'яті їхні подвиги, низько вклонитися героям, покласти квіти, постояти в тихій скорботі й помолитися за рідну неньку Україну, за її захисників. Хотілося б, щоб вижили у цих жорстоких боях, щоб відстояли незалежність і територіальну цілісність держави. Хотілося б, щоб не плакали матері,сестри, дружини,діти за батьками, синами,братами, чоловіками. Хотілося б, щоб у кожному домі, у кожній родині запанувала радість, мир, спокій, злагода, добробут і щастя. Хотілося б, щоб над кожним українцем світило ясне сонечко і було мирне небо над головою.
Ми гордимося синами України, ми щиро вдячні за наше життя. А для тих, хто не повернувся з поля бою, низько схиляємо голови зі скорботою в серці. Для них горить вічний вогонь і вогонь пам'яті в наших серцях.
Махрова Марина,
учениця 7-А класу.
Твій подвиг безсмертний
По обшарпаній з палаючими будинками вулиці біг молодий хлопець. Одягнений у бронежилет, за плечем автомат, на голові каска.
Позаду нього з грізним гуркотом розриваються міни. Над головою свистять кулі. Та йому не страшно, адже він чітко чує дитячий плач.
З кожним кроком звук стає дедалі голоснішим. Перед ним з`являється палаючий будинок. На мить зупинившись перед будівлею, солдат кинувся у полум`я. Там стояла маленька перелякана дівчинка, що голосно кричала:
«Мамо! Тату!». Схопивши дитя, хлопець прожогом вискочив з будинку та побіг до найближчого підвалу. Військовий поставив дівчинку на землю і велів зайти у сховище.
А далі все відбувалось, ніби у сповільненій зйомці. Ось із пронизливим свистом у дівчинку летить куля. Ось солдат закриває собою дитину. Ось різкий біль пронизує його тіло.
Він падає на холодний асфальт, а з його рани тече кров. Останнє, що почула дівчинка від хлопця,: «Ховайся, ховайся!». Дитина заплакала і небо заплакало разом з нею.
Та новий вибух змусив її послухати військового – вона кинулась у підвал, де вже знаходилося декілька осіб.
Побачивши, що життю дитини нічого не загрожує, він опустив голову на землю. Заморено посміхнувшись, хлопець закрив очі та повільно канув у безодню.
Він так і не зміг прожити довге щасливе життя. Але він урятував інше – маленьке й беззахисне. І його подвиг залишиться безсмертним.
А на вулиці все періщив дощ – то так Україна оплакувала смерть свого захисника.
Березнікова Дарія,
учениця 7-А класу.
Добрий день, любий солдате!
Я не знайома з тобою особисто, не знаю твого імені. Я не знаю, де і за яких умов тобі доведеться читати цього листа. Не знаю навіть, чи ти взагалі отримаєш його, але все одно хочу написати. Було б добре, якби це послання ти отримав сонячного весняного дня разом із повідомленням про закінчення війни. Цієї звістки вже давно чекає вся Україна! Я дуже вдячна тобі, мужній воїне, за захист від терористів, які ховають Україну, які твердять про неіснуючу Новоросію та намагаються переконати українців у тому, що насправді їх (тобто нас з тобою) немає!!! Наскільки я розумію, ти та твої побратими – це також справжні українці, що у своєму серці мають, як писала Леся Українка, «те, що не вмирає». І я сподіваюся, що в нашій армії немає байдужих, немає людей, які не знають ціни життя та ціни справжнім перемогам.
Але є такі люди, що навіть не усвідомлюють, що насправді відбувається в нашій країні. Для багатьох ця війна – просто далекий відгук, що не зачіпає звичного перебігу подій їхнього життя. Але ж ми з тобою знаємо, що реально війна просто тут, на землі України, вона триває, і вона справжня! Є такі, що не розуміють, що якби не ви, то бої точилися б уже в наших містах, на наших вулицях, біля наших домівок!
Навіть не бачачи ту страшну війну, що забирає тисячі ваших життів - справжніх захисників України, рідної неньки , ми намагаємося всіляко вас підтримати в надії на те, що ви відчуваєте цю підтримку, вона надає вам сил.
Зараз, як ніколи, всі показують, що ми справжні Українці, але хто може більше це показати, ніж ви. Бо ж саме ви захищаєте всіх нас, ви боретеся за справжню незалежну Україну ціною власного життя.
І всі разом ми складаємо ту єдину, незмінну, що всіх нас об’єднує в одне ціле - рідну неньку Україну! Ми живі, ми діємо…і ми переможемо! Українці – є, були й будуть! І як твердив геніальний син та патріот України Тарас Шевченко:
Смійся, лютий враже! Та не дуже, бо все гине,— Слава не поляже; Не поляже, а розкаже, Що діялось в світі, Чия правда, чия кривда І чиї ми діти. Наша дума, наша пісня Не вмре, не загине... От де, люди, наша слава, Слава України!
І ті, хто думає інакше , хто завдає шкоди, руйнації та болю нашій землі, нашим людям , нашій єдності чи нашій славі, – вороги, що будуть відкинуті геть та подолані назавжди!
Солдате, я вірю! Я вірю в нашу перемогу і прошу лише про одне – повертайся живим!
Мирослава Скрипнікова, учениця 7 –А класу
Пам'яті загиблим у боях
Цікаво знати, як загинув ти Від братньої чи вражої руки? Однак я не почую відповідь твою, Адже загинув ти у полі, у бою.
Хоч схоронили тебе у землю, Та душа твоя над нею І навіть вище… У Раю! Тому що захищав землю свою!
Ти будеш жити вічно в пам'яті й серцях. Для цього вибрав ти свій вірний шлях. Ми дякуєм за все тобі, солдате! Наш вірний друже, товаришу і брате!
Жулід Альона,
учениця 8-Б класу
Її
Ні – війні в Україні!
Війна – це великий жах.
Зараз на сході України відбуваються воєнні дії. Наша держава виборює незалежність в тяжкій боротьбі з російськими агресорами. Вони забрали в нас Крим, але ми вважаємо, що він наш. Вже досить близько підібрались до Маріуполя і проводять знищення мирних людей. Весь цивілізований світ тисне на Росію, щоб та припинила війну, а їй байдуже!
Я вірю,що ми переможемо і на нашій землі запанує мир. Ні – війні в Україні!
Базавлук Віталій, учень 4-Б класу
Лист солдату
Дорогий солдате! Ти пролив свою кров за нашу свободу. Я вірю, що ти зможеш захистити нас.
Мені боляче дивитись на могили людей, які померли на цій війні. Війні, якої не повинно було бути! Всі ті підірвані школи, дитячі садки, будівлі мирних людей – це нещастя для нас. За мирне життя гинули солдати у Велику Вітчизняну війну. Ніхто не хотів знову воювати.
Тепер ваш час врятувати нашу Батьківщину. Я вірю, що ви повернетесь з перемогою.
Романенко Діана, учениця 4-Б класу
Ні – війні в Україні!
Війна – це страхіття, бо вона забирає життя сотень, тисяч людей. Війни ніхто не хоче.
Війна на сході України зруйнувала школи, дитячі садки, магазини, будинки. Загинули діти, які хотіли жить. Солдати захищають нашу землю, вони справжні патріоти. А ми віримо в нашу перемогу, адже віра допомагає в боротьбі проти ворога.
Ми молимося за мирну Україну!
Бакуменко Роксолана, учениця 4-Б класу
Україна – моя Батьківщина
Україна – це моя єдина Батьківщина!
В минулому на нашу країну напала ворожа Німеччина. В тій війні разом з українцями боролися за перемогу і росіяни. А зараз на Україну з ворожими намірами прийшла Росія. Ми всі надіємося і знаємо, що переможемо. Наші діти і батьки допомагають українським солдатам-захисникам. Ми даємо їжу, робимо янголів-охоронців, пишемо листи на фронт.
Нехай швидше закінчиться ця війна і солдати повернуться живими додому!
Бойко Ольга, учениця 4-Б класу
Провідні ідеї та постаті роману Альбера Камю: погляд через століття
Альбер Камю - французький письменник, котрий створив роман «Чума», тему і проблематику якого можна пов’язати з сьогоденням. Мені подобається те, як автор зобразив провідні ідеї і постаті у творі. Він, як представник екзистенціалізму, виражав своє світобачення і суб’єктивні думки, заперечував насильство.
На мою думку, у романі «Чума» порушуються проблеми, котрі існують і сьогодні, зокрема у моїй країні Україні, де іде війна і вмирають ні в чому невинні люди, чиїсь батьки, брати, рідні…. Найголовнішою є проблема абсурду буття. Ситуація у місті Оран така ж нестабільна і напружена, як і в Україні. Епідемія чуми, страшної хвороби, забирає життя людей. У нас така ж, свого роду «епідемія», але вона полягає у байдужості і небажанні допомагати самим собі. Але, звичайно ж, знаходяться люди, яким не байдуже майбутнє. І їх більше! У романі цією людиною є лікар Бернар Ріє. Він за будь-яких умов допомагає хворим і постраждалим, щоб не провокувати паніку. У нашій країні такими людьми є лікарі та волонтери, які не шкодують ні сил, ні коштів, щоб допомагати воїнам Збройних сил України. Я захоплююсь жертовністю та патріотизмом цих людей. Кожного героя роману можна порівняти з моїми сучасниками. Під час нелегкого становища у місцях «епідемії» сьогодення , люди борються за своє існування, за єдину Україну – це є проблеми життя і смерті, обов’язку і вибору, порушені автором у романі.
Отже, Альбер Камю у романі «Чума» намагався донести до читачів свої почуття, які він переживав, прагнув розповісти про те, яким несправедливим інколи є життя по відношенню людей. У свою чергу, ми, читаючи цей твір, переживаємо схожі події у реальному житті і прагнемо до стабільності у державі, як і головні герої Орану.
Проблеми, порушені у романі, чітко простежуються у нашій країні сьогодні. Я сподіваюсь, що кожен, хто прочитав цей твір, задумається і зрозуміє, що людське життя важливіше всіх речей, які існують на Землі, якими б дорогоцінними вони не були.
Лукава Лілія,
учениця 11-А класу
Моя Батьківщина
Україна – моя Батьківщина, а я її син.
Всім відомо, що багато життів забрала кривава війна на сході нашої держави. Російські окупанти хочуть забрати шматок Донбасу і Луганщини. А найгірше те, що помирають мирні люди. Незалежність і єдність нашої країни відстоюють українські солдати. Ми дякуємо їм, справжнім кіборгам за захист Вітчизни!поминаємо людей, яких немає в живих.
Я ніколи не забуду моєї Батьківщини, яка мене зростила.
Олещенко Богдан, учень 4-Б класу
Ні – війні в Україні!
Зима. Вже майже рік тривають криваві події в Україні. На сході загинуло багато громадян.
Наші молоді хлопці йдуть захищати рідну землю від сепаратистів, які руйнують мирні міста, селища. Я не хочу, щоб на Україні вмирали люди!
Тому закликаю: "«Ні – війні в Україні!»
Ми віримо, що буде мир на нашій Батьківщині!
Тараненко Аня, учениця 4-Б класу
Люди більше заслуговують
на захоплення, ніж на зневагу
Незвичайні події завжди викликають інтерес у громадськості. Переглядаючи новини, ми менше чуємо про традиційні гуцульські весілля чи про новонароджених ведмедів в зоопарку. В Україні війна… Кожне серце завмирає, чуючи про події в зоні АТО. Україну охопив страх за героїв, а Оран - чума. Герої твору Альбера Камю, як і українці, збентежені, обурені і не знають, що буде далі.
Головним і, на мою думку, найбільш виразним образом у цьому творі є лікар Бернар Ріє. Незважаючи на те, що він був знесилений, завжди ішов допомагати хворим. Так і наші захисники йдуть на війну, не знаючи, чи повернуться вони живими…
Учора ввечері на моє запитання про настрій мій знайомий Віталій відповів: «А як ти думаєш, як там?». Як виявилось, юнак в АТО захищає рідну Україну. Я довго думала, але крім слів: «Бережи себе», - я нічого не змогла написати. Декілька тижнів тому ми разом сиділи за одним столом, жартували, святкували день народження. А зараз він на війні…
Оран здебільшого був врятований завдяки Ріє. А нашу неньку Україну захищають справжні патріоти, воїни, які часто ціною не лише здоров`я, але й життя стримують натиск ворога.
Навіть знаючи людину тиждень і зрозумівши, що Віталій в АТО, серце калатає… А уявіть, як їм там? Як вони витримують? Це все заради мирного неба над нашими головами. А ми чекаємо допомоги… Ми повинні діяти! Я захоплююся ще тими людьми, хто допомагає воїнам і мирним жителям. Волонтери нашого часу схожі на Ріє, котрий допомагав тим, хто потребував підтримки та допомоги.
Усі ми маємо розуміти, що є такі люди, як контрабандист Катар, які знайдуть для себе вигоду у всьому, навіть у чужому горі. Але таких менше. Більшість заслуговують на захоплення, ніж на зневагу. Все ж таки добра в світі більше. Ми маємо пам`ятати героїв!
Мигаль Людмила, учениця 11-А класу
Дитяча мрія
Україна – це моя Батьківщина. Я тут народилася, живу і дуже люблю свою країну.
Коли я зрозуміла, що в Україні бойові дії, то дуже засмутилася. Бо війна – це болісна втрата близьких людей, страждання і горе. Я дуже сильно хочу, щоб люди не вмирали на війні!
Моє найбільше бажання, щоб наші вороги зрозуміли: "Ми, діти України, хочемо жити без війни." Сподіваюсь, що вона скоро закінчиться і ми будемо жити під мирним небом, як раніше. І маю надію, що мої мрії здійсняться.
Пригода Олександра,
учениця 4-А класу
Україна без війни
На сході України точаться жорстокі бої. Вмирають бійці та мирні жителі. Я вважаю, що ситуацію потрібно вирішувати мирним шляхом. Треба припинити кровопролиття.
Ми з батьками сподіваємося на новообрану владу України. Люди довіряють їй одну із найбільших цінностей – Батьківщину. Український народ прагне миру, добробуту та розвитку своєї країни.
Я люблю Україну всім серцем і хочу, щоб війна закінчилася.
Мороз Іван,
учень 4-А класу
Україна переможе
На нашу неньку Україну напали вороги. Вони намагаються знищити її красу.
Але Батьківщина мужня і стійка. Наші квітучі поля, зелені луги, густі ліси не знищити. Віру в перемогу не пересилити. Україна в надійних руках наших солдат.
Надія не вмирає. Україна переможе!
Білоцерківська Анна,
учениця 4-А класу
За єдину Україну без війни
Я дуже хочу, щоб моя рідна Україна жила без війни.
Вранці щаслива дітвора поспішає до школи, а дорослі на роботу. Працюють театри і музеї, а природа дарує нам тишу та спокій. Всі люди усміхнені і задоволені життям. Це наша Вітчизна.
Події на сході сколихнули Україну. Всі українці переживають за її долю у нелегкі часи. І дорослі, і діти стають на захист Батьківщини. Ми за єдину країну без війни.
Дробязко Аліна,
учениця 4-А класу
Зіткнення людини
зі світовим абсурдом
у романі Альбера Камю «Чума»
У романі автор яскраво зобразив образ чуми - універсальної метафори зла в усій його яскравості й багатогранності. Камю доволі точно говорить про дату описуваних подій -19 рік. Саме тоді, в 40-х роках XX століття, Європою прокотилась «коричнева чума». Також він зауважує: «У світі було, що чум, що воєн. І все ж таки і чума, і війна завжди захоплюють людей зненацька.» У нас з’являються асоціації з війною – навалою фашизму, який так, як і чума, все руйнує на своєму шляху. Камю алегорично зображує французький рух Опору, цим він показує не конфлікт окремих особливостей, а зіткнення людства, з страшним лихом – чумою. Вона прийшла несподівано в місто Оран, головні герої зустрічаються з багатьма проблемами, постають перед вибором.
Образ чуми - це не тільки символ війни. Герой роману Тару говорить: «Чума - не тільки хвороба, не тільки війна, це також смерть, судові вироки, розстріл переможених, фашизм церкви і фашизм політичних сект, загибель безневинної дитини в лікарні, суспільство, влаштоване геть погано, так само як і спроби, всупереч опору влади, улаштувати його заново.» Люди перебувають в стані «зачумленості» - це не лише готовність убивати, а й не протистояти насильству, примирення з тими, що вбивають. Зіткнувшись з чумою, люди стали ніби «зачумлені», але доктор Ріє продовжує боротись, виконувати свій обов’язок лікаря, хоч і знає, що чума - велике й непереможне зло. Разом з ним не погоджуються з подіями ще й деякі герої: Тарру, Тран та інші. Вони борються за своє життя й інших, не хочуть бути «зачумленими». Ріє говорить: «…Бацила чуми ніколи не вмирає, ніколи не щезає, десятиліттями вона може дрімати десь у закутках меблів…». Це лихо ніколи не вмирає і повертається знову.
Так сталося в наш час. Ми опинились перед страшною бідою - війною, яка відбувається на сході України. Люди також поділяються на «зачумлених» і тих, які борються проти лиха. Перші намагаються стояти в стороні від цих подій, а другі - захищають нашу Батьківщину, мужньо йдуть в зону АТО заради чистого неба над нашими головами.
Я дякую українським воїнам і вірю, що Україна буде єдиною!
Гришуніна Марина,
учениця 11-Б класу
Повертайся живим
Добрий день, мій любий солдате!
В таку скрутну хвилину пишу листа для Тебе. Я надіюся, що Ти і наша армія обов’язково переможете. Ти мужній і сильний, бо пішов захищати Україну. Пішов під кулі за те, щоб з гордістю жили твої діти.
Я сподіваюся, Ти будеш живий, адже вдома чекає мати і молиться щохвилини за Тебе.
Благаю! Повертайся живим!
Боже, бережи Україну!
Домашенко Поліна, учениця 3-Б класу
Лист солдату
Дорогий солдате!
Хоч ти мене і не знаєш, але я з моїми друзями і рідними знаю, що Ти захищаєш нас і нашу рідну землю від терористів.
Я хочу побажати Тобі терпіння, здоров’я та перемоги. Від щирого серця дякую за спокій і бажаю скорішого повернення додому. Хай береже Тебе Господь! Будь обачним та повертайся до своїх рідних живим! Повертайся з перемогою!
Карпенко Єлизавета, учениця 3-Б класу
Подяка воїнам
Любі солдати!
Пише Вам учениця 3-Б класу Гадяцької гімназії імені Олени Пчілки. Звертаюся до всіх Вас зі словами подяки за те, що ви піклуєтеся про нас: оберігаєте наш сон, даєте можливість навчатися в школі, бачити усмішку мами і мирне небо над головою.
Я дуже хочу, щоб швидше закінчилася війна, а Ви живі і здорові повернулися у свої домівки.
Рудич Дарина, учениця 3-Б класу
Лист солдатам
Дорогі солдати!
Коли я лягаю спати, то молю Бога, щоб закінчилася війна.
Хочу побажати Вам мужності, відваги, мирного неба над головою. Вірю в Вас і дуже хочу, щоб повернулися живими на батьківську землю, до рідної хати.
Ми – діти і дорослі, зробимо все можливе і неможливе, лише щоб більше Вас повернулося з цієї смертельної битви, щоб уся Україна знову жила у мирі і злагоді.
Устименко Анастасія, учениця 3-Б класу
Дорогі захисники
Я дякую всім серцем Вам за хоробрість, за те, що стоїте у спеку і мороз під ворожими кулями захищаючи нас.
Бажаю, рідненькі, щоб перемогли у нерівній боротьбі з Росією, щоб у кожному місті і селі панував мир, а Ви прийшли додому живими і здоровими.
Миру Вам, солдати! Героям слава!
Верба Дмитро,
учень 3-Б класу
Наші герої
Мене звати Максим Тіщенко, я навчаюся у 3-А класі Гадяцької гімназії імені Олени Пчілки. Хочу Вам побажати мужності, сміливості, терпіння, сили. Дякую за те, що Ви оберігаєте нашу неньку-Україну.
Не падайте духом, а йдіть вперед! Ми з Вами, а Ви – з нами. Повертайтеся живими додому!
Тіщенко Максим, учень 3-А класу
Дорогий солдате
Я так хочу, щоб у нашій країні закінчилася війна і настав мир. Я не сумніваюся, що Ти переможеш.
Бажаю Тобі повернутися живим і неушкодженим додому. Твої друзі та рідні чекають на Тебе. Я вдячна за те, що Ти захищаєш нашу країну.
Огілько Діана, учениця 3-А класу
Низький уклін
Дякую Тобі, що пішов захищати моє життя, життя мого маленького братика, моїх батьків та дідусів і бабусь. Завдяки Тобі ми можемо ходити у школу та вірити у щасливе майбутнє.
Бажаю Тобі сміливості та скорої перемоги. Ми ждемо Твого повернення додому. Повертайся живим! Таран Марина, учениця 3-А класу
Наші вояки, наші герої!
Бережіть себе, свої серця і душі. Та не забувайте свою родину, рідне містечко, Батьківщину, своїх маму і тата.
Рідна мати моя, ти ночей не досипала
І водила мене у поля край села.
І в дорогу далеку ти мене на зорі проводжала
І рушник вишиваний на щастя, на долю дала.
Цю пісню я пригадала для того, щоб Ви не забували рідну матусю. Приїжджайте живими, прошу!
Усі тримають за Вас кулачки, хвилюються, а населення Донецька розуміє Вас, бажає мирного неба над головою, дякує. Київ бажає мирного життя, здоров’я, щастя. Наше містечко Гадяч хоче побажати здоров’я, щастя. Хай мир переможе, а життя Ваші благословить Бог - дає надію та силу.
Хай рідна Україна збереже Вас на цьому світі, рідній землі! Васюхно Олександра, учениця 3-А класу
Ми за мир
Як гарно, що світить сонце, зеленіє трава. По голубому небу пливуть привітні хмарки. Я вчуся в школі. На перервах усміхаюся з друзями. Гарно, що ми не чуємо вибухів мін, пострілів. Я хочу, щоб уся Україна була щаслива, щоб завжди був мир. Хочеться, щоб завжди світило сонце, але такого, нажаль, немає. Я сумніваюся, що Росія переможе.
Хай буду мир на всій землі! А наша рідна Україна стане сильною і міцною.
Березнікова Кіра, учениця 3-А класу
Герої не вмирають
Наша славна незалежна Україна, вона завжди прославлялась своїм незламним духом та патріотичним народом.
Зараз наша держава переживає не найкращі часи. Україна страждає від війни… Лише на уроках історії ми могли відчути себе на місці тих людей, які були в такій же ситуації. Я навіть не могла уявити, що у цей час саме з нашою країною могло трапитись таке лихо.
На нашій Батьківщині багато справжніх героїв. Завдяки їм український народ процвітає на рідній землі. Вони забезпечували нам безтурботне та мирне життя. Солдати гідні вічної пам’яті, і вони її отримають. Важко навіть уявити, скільки людей пожертвували своїми життями заради нас.
Війна об’єднала українців, зробила їх сильнішими. Тільки зараз багато людей почали усвідомлювати своє національне коріння, свою культурну та духовну спадщину. Наші герої – це наша гордість. Вони оберігають рідну землю, роблять усе заради українців. Скільки матерів та жінок пролили сліз, скільки доньок та синів чекають додому своїх татусів-захисників. Солдати – надзвичайно сильні духом люди. Вони здатні до самопожертви робити справу не для себе, а заради своєї держави,.
Їхні подвиги , їхні вчинки варті поваги усієї країни. Солдати назавжди залишаться в наших серцях, як справжні герої України!
Солодка Анна,
учениця 9-Б класу
Лист у Вічність
Сьогодні у моїй країні йде війна, Стріляють танки та ревуть гармати, І багатьох життів уже нема… Можливо й не побачить сина, мати.
Зараз Україна перебуває у дуже скрутному становищі: йде війна, гинуть сотні людей. Так хочеться, щоб це все скінчилося, прокинутись і зрозуміти, що це сон, як жаль – це все насправді. Так важко усвідомлювати, що там ідуть бої, невинні люди жертвують собою.
Життя, на жаль, не можливе без зрад. Недавно ми браталися, разом ішли проти вітру, дихали одним спільним повітрям, пили одну спільну воду і їли один спільний хліб. А зараз ми стріляємо, вбиваємо... Тепер уже нам книги не потрібні, щоб зрозуміти, що таке війна. Хочеться віддати все тим солдатам, які зараз захищають нас. Простого «дякую» не вистачить, цього замало! Душа розривається на частини, коли черговий раз по новинах озвучують такі страшні речі. Життєві погляди змінились в одну мить, ми стали більше цінувати життя, своє та рідних. Ті діти, що просили на Новий рік іграшку, зараз просять у Бога лише миру, святковий настрій зник, і ми радіємо тепер простим речам. Коли пізнали лихо, зрозуміли, що справді цінне у житті та що нам треба берегти.
Не перевелися ще герої, є люди, які добровільно йдуть на війну, захищають нас незламно й непокірно. Це – Герої, і я до сліз пишаюсь ними. Горджуся так, що серце завмирає. Усі ми повинні рівнятися на них, вшановувати пам'ять загиблих, берегти цю історію та розказувати дітям, онукам, правнукам... Ця кривава війна назавжди зостанеться у наших серцях, і рана в них загоїться ще не скоро.
Болить душа, що й слів не можна підібрати,
усюди ніч, а мав би бути ранок.
В Україні знову брат іде на брата.
Ми цю війну не чекали, не були готові ні морально, ні фізично. Ніхто не знав, що таке буде. Важко все згадувати без сліз на очах, і хлопці ті, що гинуть на війні, у вічній пам'яті нам будуть.
Цей лист у вічність, але я знаю:
Ми – українці, ми – нація єдина,
і жити будемо, як у раю!
Андросова Єлизавета,
учениця 9-Б класу
Молитва за солдата
Тяжкі часи настали для України.
Дорогий солдате, ця молитва присвячена тобі!
Під час кривавих подій на майдані ти один із перших став на захист незалежності країни. А зараз ти на передовій захищаєш неньку-Україну. Хоч і гинуть твої побратими, та тебе не полишає надія на перемогу. Через ворожі обстріли частина Донеччини та Луганщини зруйновані. Гинуть мирні жителі, серед них і діти. Ти, солдате, допомагаєш людям. Хай Бог оберігає тебе від куль, нехай ангел-охоронець береже твоє життя.
Повертайся додому живим і неушкодженим, благаю!
Грунтенко Анна,
учениця 5-Б класу
Молитва за солдата
Солдате, ти наш захисник. Стоїш на фронті і не пропускаєш ворогів. Ти робиш мирне небо над нашими головами. Я іще дитина, але мені небайдужа доля нашої країни. Крім молитви за синів нашої держави, що стоять на її захисті, я, на жаль, нічим не можу зараз допомогти.
Я хочу, щоб війна закінчилася швидше і ви всі повернулися додому живими та неушкодженими. Солдати, залишайтеся мужніми, а ми, діти, не переставатимемо молитися за ваше життя.
Солдате, я не говорю «прощай», я кажу: «До скорої зустрічі!»
Джура Максим,
учень 5-А класу
За Україну
Не вмре земля,
поки живуть тут люди,
поки ще б’ється в грудях
серце матерів.
Не буде так,
як хочеться заможним.
Простий народ -
він завжди угорі.
Ми всіх поборемо,
ми всіх вас переможем.
Нехай проллється
ваша хижа кров.
Але Вкраїну ми
відстоювати будем,
хоч і загинем ми,
її захистимо.
Нас не поборете,
не змиєте водою.
За Україну ми
порвемо злючих хижаків.
За Україну Нашу,
Вільну Неньку
Не на життя,
на смерть боротись будем ми.
Коваленко Анна,
учениця 9-Б класу
Молитва за солдата
Моя родина дуже переймається тією ситуацією, що склалася в Україні. Із молитвою до Бога чекаємо повернення живим додому кожного солдата. Моя бабуся говорить: «Молитися за мир та мирне життя повинен кожен: і дорослий, і малий. Головне, щоб молитва линула від серця, душі».
У своїх молитвах я прошу Господа, щоб оберігав усіх солдатів від смертельної кулі, щоб послав їм сили, здоров’я живими повернутися до своїх сімей. Прошу Бога, щоб швидше настав той день, коли не буде чути пострілів та вибухів на сході України. Молюся разом із бабусею, щоб усі поранені одужали, зміцніли й здоровими насолоджувалися мирним життям.
Святий Боже, почуй мою молитву, нехай на Україні запанує мир!
Лисенко Оксана,
учениця 5-А класу
Молитва за солдата
Господи, благослови солдата!
Не дай йому спіткати лиха.
Господи, оберігай його душу й тіло,
Він захисник наш, безстрашний воїн.
Господи, дай йому сили, мужності,
Господи, хай він залишиться живим, здоровим,
Оберігай його від куль.
Я молюся за тебе, солдате!
Сусло Анжела,
учениця 5-А класу
Герої не вмирають
В кожному з нас стільки відчаю й болю,
Що не висловиш жодним словом і порівнянням.
Нескорене прагнення до свободи і волі
Тут здобували власним життям і стражданням.
Так невимовно болить, що й не сила зітхнути,
Попіл усюди ...
Серця ж наші й досі палають!
В них - те,що нікому не стане сили забути
Пам'ять вічна героям,що не вмирають...
У нашому світі є безліч проблем, ми щиро переживаємо їх, але коли настає скрутна хвилина, раптом все змінюється. Усі проблеми, що були, стають мізерними і незначущими , а на зміну їм приходить усвідомлення думки про правдивість нашого життя, що так уміло прикрашалося засобами масової інформації. Раптом спало марево ілюзій і перед нами постає реальна картина ситуації, що відбувається на нашій землі, на нашій Батьківщині. Тоді кожен і відкрив своє справжнє лице.
Одні виявилися боягузами, другі – ледарями, які лише вміють гарно говорити, але були й інші. Ті, яких було набагато більше . Це герої! По правді кажучи, я навіть не очікувала, що їх виявиться в нашій країні так багато. Солдати, волонтери – всі, хто допомагав і допомагає. Хтось це робив менше, хтось більше, але жоден не залишився байдужим.
Солдати, що пішли в зону АТО, і всі, хто зараз із ними, ризикують не повернутися до дому. У кожного з них є родина, друзі. Їм є що втрачати. Можливо, інший би не погодився, але не вони. Ті, завдяки кому ми зараз спокійно ходимо до школи чи на роботу. Будучи в безпеці, ми до кінця не усвідомлюємо всієї тієї ситуації, що відбувається. Усе добре, допоки добре.
Ці люди – справжні герої. Вони відстоюють нашу державу та єдність і гинуть як герої, а тому і проводжають їх як героїв.
Але герої не вмирають! Вони завжди будуть у наших серцях!
Троян Юлія,
учениця 9-Б класу
Герої не вмирають!
Війна – це дуже страшно. І найбільше болить людині війна на її території. Роки Великої Вітчизняної війни – це вже неблизька історія. Пройшло майже сімдесят років після тієї страшної трагедії. І ось знову настали для України важкі часи. На сході нашої держави йде не об’явлена гібридна війна. Нашестя «сепаратиської чуми» принесло на східні області страшне горе, неймовірні руйнування та людські жертви. Настав час захищати рідну землю.
Сотні добровольців відгукнулися на заклик влади і пішли на боротьбу із запеклими бойовиками, які нищать нашу інфраструктуру, спалюють рідні домівки «Градами». Кожен воїн, який допомагає Україні, уже герой. Він готовий покласти своє життя за Батьківщину. Майже одинадцять місяців минуло від початку АТО і, мабуть, ні в кого немає сумніву, хто наші герої. Це нинішні захисники Батьківщини, герої сучасної боротьби за незалежність і цілісність держави. Це хлопці, які виявили мужність, стійкість, витривалість і впевненість. Тільки вони знають, чого коштує їм цей героїзм. Ці хлопці хвилюються не за себе, а за своїх побратимів. Не шкодуючи себе рятують своїх товаришів. Тримають під контролем свої позиції, де їм не варто послаблювати пильність, бо бойовики в будь-яку хвилину можуть вдарити по них з мінометів. Найманці ведуть брудну війну і ведуть із-за спини «мирно налаштованих» цивільних людей. Протягом бойових дій сепаратисти погрожували знищити наші блокпости, а також були пропозиції перейти на їхній бік, але наші воїни-герої не побоялися, і не склали своєї зброї, і дали зрозуміти, що своїх і тих, хто поруч, не залишають.
На блокпостах стоять звичайні хлопці, яких не залякати, вірні присязі і Батьківщині. Багато серед них не вміли і не знали, як захищатися, але вони вчилися один в одного, як виживати і бути успішними у бою. І навчилися воювати, бути безстрашними, не показувати свою слабкість і не зраджувати. Стояли на постах під свистом куль, не ховаючись. Головне було для них – вистояти і виконати завдання.
А чого коштує героїзм наших славних воїнів, які захищали Донецьке літовище. За стійкість військових прозвали «кіборгами». Про них уже ходять легенди. Тільки твердість характеру, мужність і сила духу допомогла їм двісті сорок два дні захищати його. Це дійсно справжній героїзм. Більшість героїв АТО повертаються зі сходу з важкими невиліковними травмами, прикуті до ліжка. Більшість із них не зізнаються рідним, де вони, що з ними, щоб не хвилювати. Але солдати сильні духом і вірять, що повернуться до своїх побратимів і знову стануть у стрій захисників.
Я хочу, щоб кожен із нас зрозумів, якби цих хлопців не було там, ворог був би тут. І мені подобається, коли вони говорять: «Якщо не ми, то хто?». Відголоски війни котяться по всій Україні. І ми це відчуваємо, коли до наших мирних районів повертаються наші герої «вантажем двісті». Їх зустрічають квітами та гаслом « Герої не вмирають!» Люди, ледь стримуючи сльози, прощаючись, віддають останню шану цим хлопцям. Героям, які не вмирають! Ще вчора вони будували свої плани на майбутнє, а сьогодні їх уже немає. Залишилася тільки пам'ять. Світла пам'ять про героїв нації, що загинули за наше майбутнє. Наш український народ відчуває гордість за наших воїнів і пам'ять про них залишиться в наших серцях.
Герої не вмирають!
І кожен про це пам’ятай!
Рабів до Раю не пускають!
Героям призначений Рай!
Филь Ірина,
учениця 9-Б класу
Ждала сина мати
Загриміли в полі, мов громи, гармати,
Стрільця молодого виряджала мати,
Витирала сльози і благала Бога,
Щоб вернув їй сина додому живого.
Пісня
Молилась перед образами цілу ніч,
Лиш на світанку сном зімкнулись очі.
Наснився сон: синок Андрійко босоніж
Маленькі ручки тягне, обійма за плечі.
Заглядають в очі сині оченята,
А у них тривога: – Мамо, поможи!
Там з гнізда на землю впали ластів’ята.
Не злетять, бідненькі…Що робить, кажи?!
Дзвінок тривожний перебив щасливий сон.
- Так, я… Марія…син… живий… моя дитино…
Крізь сльози цілувала телефон:
- Спасибі, Боже, що зберіг!Я вже лечу до тебе, сину!
Гилюн Дарія,
учениця 6-Б класу
Україна
Україна – це батьківська хата,
Україна – це рідна земля,
Україна – це мама і тато,
Україна – це ти і це – я.
Україна – це слово Шевченка,
Україна – це спів солов’я,
Україно, яка ти багата,
Ти єдина і ти в нас одна!
Ковтун Марина,
учениця 6-Б класу

Гімназисти
та працівники закладу
плетуть захисні сітки
та маскувальні костюми.

Флеш – моб, присвячений Дню соборності
та Свободи України.

«Наші серця
воїнам АТО» -
так називається
виставка творчих робіт
та стінгазет гімназистів

Зустріч з випускником гімназії, учасником АТО,
воїном 3 аеромобільного батальону «Фенікс»,
який знаходиться у складі 79 аеромобільної бригади,
Валерієм Сухном. Він підкреслив, що бойовий дух бійців залишається незламним, адже кожен розуміє,
що Україна – понад усе!

Школярі підготували стінгазети для воїнів АТО.
Сподіваємось, що слова вдячності, вірші, світлини,
малюнки допоможуть нашим бійцям перемогти ворога.

Учні гімназії упродовж осені збирали кошти, теплі речі
та продукти
харчування для українських
вояків і дітей,
які переселились зі сходу.

Школярі підготували стінгазети для воїнів АТО.
Сподіваємось, що слова вдячності, вірші, світлини,
малюнки допоможуть нашим бійцям перемогти ворога.

Учні 7 – А класу організували
флеш-моб
«Ми за мир»

Сиваш Олександр Володимирович завітав до 7-Б класу та віддав подарунок від воїнів –
добовий сухий пайок бійця.

Як добре жить під мирним небом
Ще донедавна слова моєї прабабусі «Тільки б не було війни» здавалися мені не зовсім зрозумілими. Ми мирно жили на своїй землі, усі діти спокійно ходили до школи, дорослі працювали. Ніхто навіть уявити не міг, що може бути по-іншому. Здавалося: страхіття, які принесла Велика Вітчизняна війна залишилися в далекому минулому, а її свідками будуть тільки наші шановані ветерани.
Але страшна біда знов прийшла на мою Батьківщину. Скільки горя і сліз принесли воєнні дії! Люди змушені залишати рідні домівки. Цілі міста в руїнах! Сім’ї втрачають рідних і близьких. Чоловіки замість того, щоб працювати, виховувати дітей, беруть до рук зброю, ідуть захищати Вітчизну.
Я, як і кожен житель України, усім серцем надіюсь, що цей жах скоро закінчиться – і ми знову будемо жити під мирним небом на своїй рідній і вільній землі. Яке це щастя – жити під мирним небом!
Литвиненко Ярослав,
учень 6-Б класу

Україна – єдина країна
"Україна – це територія гідності і свободи. Такими нас зробила не одна, а дві революції – наш Майдан 2004 року, який був Святом Свободи, і
Революція 2013 року, Революція Гідності. Це був надзвичайно важкий іспит для України, коли українці продемонстрували свою європейськість,
гідність, своє прагнення до свободи. Мені, як президенту України, залишається лише документально засвідчити це і підписати Указ про День гідності та свободи, який українці віднині і навіки будуть відзначати 21листопада".
Президент Петро Порошенко
Чого хоче кожна людина? Напевно, гідно жити в своїй країні, розмовляти рідною мовою. Для українців це і є свобода. Мій народ прагнув жити вільно і в злагоді із давніх-давен. Ще за часів Київської Русі наші предки зрозуміли, що сила в єдності. Вони об'єднали племена в одну могутню державу, що не тільки успішно боронила свої кордони, а й завойовувала нові землі.
Україні не раз доводилося боротися за право на життя і свободу. Протягом віків відстоювали незалежність свого народу українські гетьмани: Богдан Хмельницький, Іван Виговський, Петро Дорошенко, Іван Мазепа. Не раз українські землі були поділені між Польщею, Росією, Румунією, Австро-Угорщиною.
Доводилося постійно боронити свою землю. Боролися хто чим міг. Селяни брали до рук вила і коси. Козаки гинули за свободу свого народу з шаблею в руках та іменем України на вустах.
Наша держава проганяла ворогів, вкотре об'єднувалася і вставала з колін. Одна з таких подій, що відзначається щороку в день проголошення Акту возз’єднання Української Народної Республіки та Західно-Української Народної Республіки, відбулася 22 січня 1919 року. Ми святкуємо День Соборності України. Це свято - ідея єдності, спільності історичної спадщини. Адже справді вільним і нездоланним може бути лише єдиний народ. Ця ідея знайшла своє відображення у працях кращих вітчизняних мислителів, які наголошували, що для боротьби за свої національні інтереси Україні вкрай потрібна територіальна цілісність.
І сьогодні українці вкотре проливають кров за свободу та ідеали своєї нації. Ми закликаємо весь світ почути, що Україна – це територія гідності і свободи. За ці слова заплачено людськими життями на Майдані 2013 та в зоні АТО. Віднині український народ, звільнений могутнім поривом своїх власних сил, має змогу об'єднати всі зусилля своїх синів для створення нероздільної незалежної Української Держави на добро і щастя українського народу.
Пантюшенко Роксолана,
учениця 6 –Б класу
Україна – єдина країна
Моя Батьківщина – Україна. Це держава із славним минулим, багатою культурною спадщиною, давніми народними традиціями. Україна – багата земля під волошковим небом, задумливими степами, широкими полями, густими лісами та гірськими вершинами. Це сині озера і річки, калина край вікна, журавлі в небі, солов’ї в лузі.
Україна – це прекрасна країна. Збереження її єдності важливо для кожного . Зараз наша держава переживає важкі часи. Країна знаходиться в стані підступної війни, яка забрала життя багатьох синів, чоловіків і батьків. Вона залишила безліч людей без житла, розпалює ворожнечу між жителями різних регіонів України. Ніхто не має права зневажати землю, на якій жили наші предки і житимуть майбутні покоління, сприяти тому, щоб українці втрачали повагу до своєї нації.
Україна – єдина країна. І не важливо, в якому куточку України живемо, якою мовою розмовляємо. Головне, що ми прагнемо зберегти Україну, життя її синів, які сьогодні захищають рідну землю від терористів.
Паю Анна, учениця 6-А класу
Україна - єдина країна
Україна – це наш рідний дім. Для кожної людини він найкращий, тут вона народилася, зростала і вирушила в доросле життя. Наша Україна – це багатонаціональна країна. У різних її куточках живуть люди, які мають свої традиції, звичаї, але всіх об’єднує любов до Батьківщини.
Українці завжди славилися силою духу, неповторною культурою, співучою мовою. Важко знайти українця, який би не знав бодай однієї народної пісні. Наш народ завжди боровся та і тепер бореться за своє майбутнє, за щастя своїх дітей. І ніякі ворожі сили не здолають українського духу, бо ми єдині від заходу до сходу, від півночі до півдня. І хоча ми не всі говоримо українською мовою, але любов до України незмінна.
Любіть Україну у сні й наяву,
Вишневу свою Україну,
Красу її, вічно живу і нову,
І мову її солов’їну (В. Сосюра).
Таран Марина,
учениця 6-А класу
Як добре жить під мирним небом
Війна – всього лише боягузлива втеча від проблем мирного часу.
Томас Манн
Яке це щастя прокидатися ранком від лагідного дотику сонячного промінчика, ніжного маминого слова. Похапцем снідати, бігти на роботу чи навчання. Жити, кохати, отримувати насолоду від прожитого дня. Як добре, коли тихо за вікном, коли не знаєш, що таке війна, яка несе смерть.
Війна…Навіщо вона? Навіщо гинуть люди задля задоволення амбіцій однієї чи кількох осіб? Навіщо ненависть, злість, кров, сльози, тисячі скалічених доль? Навіщо все це?
Томас Гоббс говорив: «Ми знаходимо в природі людини три основні причини війни: по-перше, суперництво; по-друге, недовіра; по-третє, жага слави».
Війна – страшне лихо. Скільки полягло хоробрих чоловіків на фронтах Першої і Другої світових війн, скільки болю, крові і нещасть принесли вони! Ми дякуємо тим героям, які боролися за мирне небо над нашими головами. Заради майбутнього покоління вони здійснили подвиг. Я погоджуюся із словами Аркадія Давидовича, що «пам’ятники треба ставити тим, хто запобіг війні, а не полководцям».
А що ж зараз? Часи інші, але не бракує і нині людей жадібних, ницих, які прагнуть слави і грошей будь-якою ціною. Такий висновок можемо зробити з огляду на нинішні події, що відбуваються на території нашої держави.
Війна – це жахливо. Багато брехні, нам не говорять всієї правди, щось приховують, а ми віримо. «Як керується світ і розгортаються війни? Дипломати брешуть журналістам і вірять своїй же брехні, читаючи її в газетах» (Карл Краус). Зараз на сході України – війна. Там, на фронті - на полі бою ,все набагато жорстокіше, але судити не мені і не тобі, бо, як говорив Еріх Марія Ремарк, судити по те, що таке війна, могли б по-справжньому тільки мертві: тільки вони одні дізналися все до кінця. Нині наші брати і навіть сестри, батьки, друзі йдуть на смерть заради нас, заради нашої країни – України. Як це страшно – смерть, страшно втрачати рідних. Чи мало шляхів для подолання конфліктів між державами без пролиття крові? Чому війна? Чому саме те, найжахливіше, що тільки можна? Не треба війни!!! Адже яке прекрасне життя без неї, як хороше жити, коли знаєш, що мир між людьми, коли чуєш не постріли, а спів птахів, сміх дітей, коли все квітне, а не проливається кров. Добре жити, коли мирне небо над головою. Люди, бережіть мир!
Гришуніна Марина, учениця 11-Б класу
Як добре жити під мирним небом
Тут, тут, тут Твої діди й батьки Свою пролили кров За волю і любов.
К. Малицька " Чом, чом, чом, земле моя"
У кожної людини своя Батьківщина. Це те місце, де вона народилася, виросла, не раз зміряла його кроками.
Моя Батьківщина – Україна! І я щаслива, що народилася і живу саме тут. Я люблю її за безмежні, неосяжні простори. На заході постають зелені Карпатські гори, на півдні золотиться море пшениці, на сході встають терикони донецьких шахт, на півночі багріють червоною калиною ліси.
Важко уявити, що всього цього може й не бути, що все знищить війна, адже вона чорним вихором уже лютує на сході моєї держави.
Нам, сучасним дітям, нашим батькам не довелося переживати жахіть бомбардування, гуркоту гармат, страшного полону. Але коли сьогодні чуєш про людський подвиг в ім’я мирного життя, то розумієш, яку високу ціну платить наш народ за спокій, які страшні втрати переживає, скільки болю, смутку, страждань зносить.
Війна на сході руйнує сім'ї, розлучає закоханих, забирає синів у матерів, залишаючи їм лише надію на те, що їх рідні повернуться додому живими, аби ще раз побачити їх ясні очі, міцно обійняти і поцілувати, почути їх голос. Скільки сліз тут, у тилу, виплакали матері, жінки, кохані дівчата за тими, хто мужньо захищає на фронті свою країну, хто проливає кров, прикриває собою друзів та товаришів.
Війна однаковою мірою обкладає даниною чоловіків і жінок : але з одних точить кров, з інших – сльози. В.Теккерей
Люди, які переживають це, розуміють всю трагедію українського народу. Тому потрібно цінувати свободу, зберігати мир, захищати Україну від нападників. Хоч війна відбувається лише у східну частину держави, та українці виявилися не байдужими до жителів окупованих територій. Велику допомогу мирному населенню і військовим надають волонтери.
Отже, потрібно допомагати українським солдатам і підтримувати їх. Я переконана, що лише згуртувавшись, ми отримаємо перемогу, відвоюємо схід та знову заживемо мирним, щасливим життям.
Капустинська Анжела, учениця 11 – Б класу
Лист солдату
Кожен українець, чи то літня людина , чи зовсім ще дитина , знає, що відбувається нині в Україні. Здавалося б, що у двадцять першому столітті, в епоху розвитку технологій, різних комунікацій, війна просто неможлива, безглузда, але це, на жаль, сталося…
Той, кого завжди вважали братом, виявився ворогом. Дуже тяжко усвідомлювати , що загинули вже тисячі невинних мирних мешканців і захисників нашої Батьківщини.
Тому перш за все, я хочу подякувати тобі, солдате, за те , що ти мужньо і відважно захищаєш нас, щохвилини ризикуючи своїм життям. Спасибі тобі, що я ,моя сім’я і друзі можемо щодня ходити до школи, на роботу і гуляти вулицями міста . Ти ж у цей час мерзнеш в окопах, бачиш смерть своїх побратимів і ризикуєш власним життям. Уявляю, який біль ти відчуваєш.
Дякую за незламність , за патріотизм, сміливість і за ті уроки , які кожен із нас виносить із цих непростих подій. Як ніколи , сьогодні ми відчуваємо себе єдиною сім’єю : від заходу до сходу, з півночі на південь.
Я горджуся тобою і всіма іншими солдатами, які, дивлячись у вічі смерті, відважно відстоюють кордони і територію своєї неньки України. Ти для нас взірець, яким повинен бути справжній чоловік і українець, справжній патріот. Ти - герой !
Я, як і кожен мирний житель України, хочу, щоб ця війна нарешті закінчилась. Я вірю в перемогу! Бажаю тобі сили і відваги, живим і здоровим повернутися до своєї матері, дружини чи нареченої, дітей, до своєї родини… У єдності наша сила! Перемога за нами! Щасти тобі, солдате!
Мільніченко Ліля,
учениця 11-Б класу
Думки українського солдата
Колись я розмовляла із солдатом,
Що Україну зараз захища,
Країну рідну береже від «брата»,
І він мені сказав такі слова:
«Їм не набридло з нами воювати
І в Україні проливати кров,
Кров тих, хто клявся рідну землю захищати,
на поле бою повертатись знов?
А ті ж і досі віддають накази,
не розуміють , що таке війна.
Як оголосять нам її, відразу
весь світ накриє третя світова.
Ще я хотів у ворогів спитати:
Чому вбивають, знищують міста?
За це є Божа кара, а чи знають,
що будуть гріх нести свій все життя?
Їх світ увесь ганебно проклинає,
Вони ж, заткнувши вуха , за своє,
хоч кожен з тих військових добре знає,
що Україна для своїх - святе.
Вже в багатьох свіча потухла,
поклала в землю ще дитину мати.
Життя сферичне, а планета кругла,
на підлий злочин знайдеться відплата».
Лобас Олександра,
учениця 11-Б класу
Україна –
єдина країна
22 січня ми відзначали День Соборності України. Наша Батьківщина - багатонаціональна держава, жителі якої розмовляють не лише українською. Значний відсоток корінного населення країни рідною мовою вважає російську. Але чи можна назвати це проблемою, а вибір таких громадян зрадою? Мені здається, що ні. Людина може виховувати та навчати своїх дітей російською, нею ж вітатися, прощатися, зізнаватися в коханні…але чи має це значення, якщо в серці російськомовного свідомого українця живе той маленький вогник, який розпалює справжнє багаття любові до рідної землі? Набагато гірше, коли людина дотримується українських традицій, говорить українською мовою, та не живе в ній дух патріотизму.
Так, Україна – єдина. Це я по-справжньому зрозуміла тоді, коли учні всіх шкіл нашого міста вийшли на вулицю, взялися за руки та почали співати гімн. Люди, які проходили чи проїжджали мимо, підспівували нам, їхні очі випромінювали радість, вони вірили в нас, майбутнє покоління.
Я переконана, що ми зможемо побудувати таку державу, де найбільшою цінністю буде людина. Зараз незалежність України відстоюють наші воїни. Деякі політики говорять, що ніякої війни на території України немає. А що думають ті сім’ї, що втратили своїх чоловіків, братів? Що скаже мати, яка втратила сина?
Донецьк, Лисичанськ, Маріуполь… Жителі цих міст здригаються від пострілів і вибухів. Люди розуміють, що можуть загинути будь-якої миті. Одного разу я чула історію від знайомої, в якої застрелено товариша, коли він ішов до магазину по молоко. Хіба так має бути? Ні!
Жителі у сіх регіонів України приймають біженців із тих областей, де йде війна, адже ми єдині. Батьківщина в нас одна – і ми маємо захищати її. Я вірю: мирне небо ще запанує над усією Україною.
Слива Ірина,
учениця 11-Б класу
Пішов вбивати брата брат, Узяв у руки автомат… Бо є наказ, така робота, Надалі буде лиш скорбота. Що робиш ти, скажи, вояче? Дали тобі наказ собачий. Убити брата – це біда, Чекай народного суда. Пройшов Чечню ти та Беслан, Пройшов страшний Афганістан… Уроком це тобі не стало. Тобі все мало...мало…мало… Отой хлопчина, що помер, Вбивав кадирівських химер. Він боронив свою країну, А зараз він у домовині… Той, другий, лиш закінчив школу. Не знав, що буде така доля… Поїхав нишком від батьків Вбивать загарбників - катів. Не бачиш туги матерів?
Забув, як і твій край горів? Батьки тужили за синами, Яких любили до безтями. Навіщо це? За кого б`єшся? Ти панувати світом рвешся,
Донбас тобі ніхто не дасть! І зброю наш солдат не здасть! Десь ждуть батьки і рідні, мабуть, Тебе ж нажива тільки вабить… Ти не герой, ти не людина, Якщо уб`єш чужу дитину! Повірив лідерам своїм Про справедливий «русский мир»? Чому прийшов ти у мій дім? Ти тут загарбник, лютий звір! А ще скажи, північний «брате», Чи зможе вся твоя зарплата, Що за війну тобі дадуть, Людську подобу повернуть? Ми не побажаєм зла нікому, Тож просим: повертайсь додому
І там у мирі і добрі Господарюй в своїй землі.
І пам’ятай: сила не у зброї,
А в дружбі, єдності, любові!
Зумій наш вибір поважати,
Це ж зовсім просто, чуєш, брате?
Нижник Даніель,
учень 11-Б класу
Мій тато – захисник
Мій тато – справжній захисник України!
Зараз він проходить військову підготовку в навчальному центрі. Йому, як солдату, видали форму, взуття, рюкзак для речей. Тато встає о шостій годині ранку, снідає, а потім військові навчання. Після обіду – знову навчається. І лише після дев’ятої години – відбій. Живуть солдати в палатках по двадцять чоловік у кожній. Військова підготовка займає багато часу і вимагає великої витримки, зосередженості та уваги. Бійці вчаться влучно стріляти з автоматів та обов’язково проходять медичну підготовку, щоб допомогти врятувати товариша в бою.
Найбільше всього на світі мій тато хотів би бути поряд зі своєю сім’єю. Так він про це повідомляє в телефонній розмові. Але в цей нелегкий час треба захищати Батьківщину! Ми вдома дуже чекаємо тата і віримо, що скоро він повернеться до нас з миром!
Романенко Діана, учениця 4-Б класу
Мій тато герой
Історія – це людська пам'ять. Вона ніколи нічого не забуває ні доброго, ні поганого. Усе в неї на обліку, усе передається. Що ж нам залишили попередні покоління? Це, я вважаю, велике прагнення волі. Ще із часів Київської Русі виборювали його в нескінченних битвах, а пізніше високо піднесли на своїх корогвах лицарі волі – козаки. Потім - будівничі першої української народної держави. Усе фіксується на сторінках історії.
Мабуть, пам’ятатимуть українці і 24 листопада 2013 року. Цей день став початком незабутнього періоду в історії незалежної України, бо на центральній вулиці міста Києва відбулися мирні акції студентів, що згодом переросли у бойове протистояння. Учасники акцій, як справжні патріоти, бажали кращого майбутнього для своєї держави. Після розправи зі студентами на майдані зібралася велика кількість людей з усієї України. Після цього почалася справжня революція – Євромайдан. Мій тато, не роздумуючи, вирушив до столиці.
Що тільки не довелося пережити майдану за 4 місяці... Скільки втрат рідних і близьких, скільки поранених і постраждалих… Важко згадувати. З кожним днем ситуація загострювалась. Мій тато із братом днями і ночами відстоював честь та гідність народу України. Незважаючи на лютий холод і велику втому, знаходячись у чудовій і дружній атмосфері євромайданівців, вони завзято будували барикади. Тато розповідав: "Було страшно, майдан 2014 значно відрізнявся від майдану 2004 року, я був впевнений, що при такій владі зброя буде застосована, це було тільки питання часу. Я не очікував такої великої кількості самоорганізованих киян, волонтерів, безкоштовно працюючих медиків".
20 лютого в історіі майдану відбулося найстрашніше - кривавий розтріл. Мій тато з братом у цей час були на майдані. Загинуло багато людей, наших патріотів, серед яких були і студенти... Тяжко було дивитися на їхні тіла, вкриті українським прапором, на якому виднілися краплі крові. Під потужними пострілами снайперів тато з братом допомагали пораненим і постраждалим.
Пройшов час, на майдані потихеньку розбирали барикади. Здавалося, що вже все закінчилося. На всіх екранах телевізорів повторювали криваві кадри 20 лютого. Не встигла Україна оговтатися від пережитого, як тут звістка про окуповану територію Криму посіяла нову хвилю страху українців. Згодом також розпочалися бойові дії на Донбасі. Мій тато не розумів: « Де армія? Чому не вживають ніяких заходів?» Він допомагав, перераховував кошти нашим воїнам. Він казав: « Потрібно провести мобілізацію і всім іти в армію».
Коли татові принесли повістку, вони з мамою обговорювали це питання. Жодних сумнівів не було, треба йти служити в армію. Про те, щоб ховатися або "хворіти" навіть мови не було. Я спочатку не здогадувалася, що тато йде до війська.
Холодного зимового дня я повернулася зі школи додому. Звісно, не могла не помітити, що бабуся була дуже засмучена, а мама збирала татові речі. Я навіть подумати не могла, що батько йде до війська. Коли запитала в нього, куди він збирається, то він тихенько посміхнувся і поцілував мене.
Так мій батько став учасником АТО. Він упевнений, що про цю армію напишуть не один твір, не одну книгу, не один фільм зроблять, бо люди, які з ним служать цього варті. Тато ділився своїми враженнями: « Дуже багато розумних і гарних людей я зустрів на службі. Деякі з них були добровольцями. Особливу увагу заслуговують командири, які добре знають техніку і службу. У кожного з нас є розуміння, для чого тут зібралися. Ми впевнені, що захищаєм нашу Батьківщину і перемога буде за нами», - говорить тато. Коли він приїздив додому, то показав мені свою фотографію, на якій був зображений у військовій формі, у касці, у бронежилеті і з автоматом у руках. Цю світлину я найбільше не хотіла бачити, та й не думала, що побачу. Дивлячись на це зображення моя душа сповнялася гордістю, що тато є захисником Батьківщини. Коли мене запитують, чи правда, що мій тато в АТО, то я можу з гордістю відповісти: «Так, мій тато - герой!"
З великим нетерпінням чекаю, коли він приїде додому, надіюся, що ця нікому не потрібна війна закінчиться, і на всій Україні буде панувати довгоочікуване мирне небо.
Тату, будь ласка, повертайся живим..
Закінчуючи розповідь про тата, хочу сказати, що уроки історії слід не просто пам’ятати, а й робити висновки. Ми повинні зробити все, щоб це страхіття припинилося й більше не повторювалося. Тож бережімо нашу землю, будьмо народом завжди!
Слава Україні!
Шульга Катерина,
учениця 8-Б класу

Гадяцька гімназія імені Олени Пчілки
Hadiach Olena Pchilka Gimnasia

Гадяцька гімназія
імені Олени Пчілки
Гадяцької районної ради
Полтавської області
Адреса: м. Гадяч, вул. Гетьманська, 35
тел. (о5354) 2-17-55
E-mail: gimnaziya-1@meta.ua
Сайт школи: http://gimnasium1.in.ua

#

#